הסיפור של אלחנן (לאחר שקרא את זה של יובל קנון)

הדבר היחיד שאפשר להוסיף לחלומות של יובל זה להציג את סיפור הטיול מהזווית האישית שלי, ואת התודה הענקית שאני חש כל פעם שקסם כזה יוצא לאור. זה התחיל ברוני ברונר שמהחלומות שלו על טיולי אופנועים בחברותא יוצאים תכנונים של טיולים מלאים אהבת הארץ והאדם. רוני פיקסס לי את התוכנית, שבמבט ראשון נראתה לי קצרה-קצרה משום שהיא מילאה שני שליש דף 4A. זה המשיך בטיול הכנה מלא התברברויות וכיף עם קרין ותמי שבמהלכו זרמנו בעקבות החלום של רוני עם טיפה שנויים כדי להוסיף עוד קצת נוף לקסם. התמרחות מפוארת בלהבות חביבה – היה ממש קשה להיפרד מהכיף שם. ההתרגשות של הכניסה לשווצריה הקטנה (בתוכנית של רוני היה כתוב "שווצריה הקטנה" ותו לא) שבדיעבד התברר שהיא לא כל כך קטנה. הגלגלים של הב.מ.וו הובילו לבסוף לנקודת תצפית שממנו נשקף ואדי מוריק חתום בים כחול ועל הכל שומר המגדל של אוניברסיטת חיפה. התמכרות מפוארת לא פחות לנוף והשקט ותחושת הבועה שלא תאמן במציאות ההקטית שרובנו חווים. ובחזרה לקסם ההכנה – הסתבר לקרין ולי, תל אביביים שכמותנו (למעט תמי – חיפנית במקור) שחיפה זה לא מישור והרחובות שם משופעים בשלל זוויות. זה בנוסף למשטר בלתי אפשרי של רחובות חד סיטריים, הביא אותנו לקסם של ניסוי ותעיה עד שהתחברנו לגן הבהאים. שמחתנו היתה כפולה: אותה בועה שהוזכרה קודם בשווצריה הקטנה עקבה אחרינו עד לגן הבהאים, וחוץ מזה עמדנו לחזור אליה שוב במהלך הקסם עצמו, עם עוד כ-30 אופנועים ממינים שונים שיוצרים מרבד של יופי ואסתטיות, כמו גן הבהאים אבל מחוצה לו, על המדרכה שליד שער הכניסה. לא שבענו מהמראות אבל היינו רעבים וחוץ מזה הטיול שנראה קטן על הנייר אכל כבר שני שליש ממהלך היום וגם הוא נראה רעב. שווארמה בצומת הצ'ק פוסט שהביאה למסקנה שלשווארמה ולקסם אין שום סיכוי ביחד והביתה, בצפיה לקסם הבא.
והוא בא, ובגדול. גדי תפר את מפת הטיול לסיפור הטיול ברוב כשרון בדף סטנדרטי ,והתודה הענקית שלי המשיכה לגדול ולגדול. אורנית הגיעה, לא התאפקה והשליטה סדר ומשמעת בקרב נהגי הקופסאות, מעמידה את עצמה מולם ובשפת גוף שלא משתמעת לשתי פנים מבהירה להם שאין תנועה בכוון הנגדי עד שכל הדו"גים חוצים את הנתיב – ככה בכניסה לשווצריה הקטנה, ככה בכניסה לגן הבהאים. ובאותה החלטיות, אותה נשימה, מחפשת מדריך, ועם אין מדריך אז יש פרוספקט, וכך למדתי ממנה שהבהאיזם (ויסלחו לי כל דוברי העברית התקנית למיניהם) הינה דת שסולדת מאלימות, ושהיא דת בת 100-200 שנה בסך הכל. מה שצבע את הגן המדהים שבו הסתובבנו בזמן קצרצר של שלושת רבעי שעה, בצבע עוד יותר חזק של שלווה רוגע ומנוחה. באותו רגע נראה היה לי שהכל בו מכוון לנטרל באדם שמטייל את האגרסיה הכי קטנה, אפילו בקרב רוכבי הקסם הרגוע. קינחנו במסעדת הגריל הבולגרי (מרק עדשים מצוין לטעמי, אבל אל תחפשו שם חומוס עם פיתות – כפי שגילה זאת דין לאכזבתו) ומשם לפרידה הכה קשה מהקסם באורחן הכרמל, עד לקסם הבא.