משל הסנאי והכרוב   או - יום הנימוסים וההליכות

יום אחד שם לב הסנאי חננאל שהחיות מטיילות להן ביער – ואינן מברכות אחת את השנייה בברכת שלום כימים ימימה.
מאחר והסנאי ידוע כחיה מנומסת מאוד, הוא החליט למסד את יום השבת הרביעית בכל חודש כיום הנימוס – יום בו כל אחד יברך במודע כל חיה הנקרית בדרכה מתוך תשומת לב.
הוא כבר דמיין כמה נחמד יהיה לעבור ליד החמור ולברכו "יום טוב לך אדון חמור", ואיך יהיה מרומם נפש לחלוף על פני האריה, לחייך אליו ולאמר לו "אתה נראה מצויין היום אדון אריה".
בהתחלה, הציע את הצעותיו לועדת הנימוס וההליכות של היער. הוועדה טענה שהרעיון יפה, אך לא הייתה מוכנה לממן מודעות וקמפיין פרסומי – משום שאין לה כסף, ויש לה מטרות חשובות הרבה יותר, כגון- מאבק ברפורמת חוקי הנימוס מסביב לשולחן בעת ארוחת הערב.
הסכים הסנאי שאכן גם מטרה זו חשובה, ולכן החליט לתרום מזמנו וממרצו, ולהפיק בעצמו את האירוע פעם בחודש.
הוא התחיל מדבר עם חיות היער, משכנע אותן להקפיד ולברך האחת את השנייה לפחות פעם אחת בכל חודש.
הוא התמיד במעשיו, והם אכן נשאו פרי – בשבת הרביעית של החודש, בירכו אותו האייל והסמור, והעלו חיוך של אושר על פניו. אך זה לא היה מספיק, הסנאי היה צריך אמצעי אפקטיבי יותר כדי להפיץ את היום המיוחד הזה בכל היער.
ואז נזכר, כי חנות התפוזים של היער משמשת פעמים רבות להחלפת דעות, למפגשים נחמדים בין החיות, ולמקום נחמד שכיף לשהות בו. 
הוא החל לפקוד את החנות פעמיים בחודש, ולספר לכולם על הרעיון הנפלא שלו.
חיות רבות הסכימו איתו, ולאחר שניסו ובירכו האחת את השנייה, התלהבו יותר והפכו את הנוהג לעניין של קבע.
בכל פעם שפרסם הסנאי את תוכניתו בחנות התפוזים, הצטרפו עוד ועוד חיות, והיער נעשה יותר ויותר נעים להיות בו.
אבל, ביער היו גם חיות אחרות. השפנה חשבה שהרעיון לא כל-כך מוצלח, ואילו היחמור סבר שעניין נימוסים והליכות אינו עומד בראש מעיניו. לכן, פלטו שניהם אוףףףף ארוך בכל פעם שראו את הסנאי מגיע לחנות התפוזים, וטענו שהסנאי הוא נודניק, ומציק להם בשכנועיו.
האחראי על חנות התפוזים -  מלאכי (שעיברת את שמו מכרובי), לא ידע מה לעשות. מצד אחד הוא מכיר את הסנאי, מאוד מחבב אותו ומעריך את מעשיו. אבל מצד שני, חלק מחבריו הטובים ביותר הם חברי הוועדה לנימוס והליכות. כמו כן הוא היה מוטרד מטענות לקוחותיו -  השפנה והיחמור, ורצה שירגישו טוב בחנותו. למרות כל זאת, בתוך תוכו, ידע שנושא הנימוסים וההליכות נכון ומוצדק, ויש לבססו. כמו כן הבין שכל רעיון כזה מטבע הדברים מעורר התנגדות, וסביר שלא כולם יקבלו את רעיונותיו של הסנאי, ולכן החליט לנזוף בסנאי, אבל לא דרש ממנו להפסיק את דיבוריו, אלא הגבילו לפעם בחודש – הגבלה שהסנאי קיבל על עצמו באהבה.
הזמן חלף, והיער נעשה יותר ויותר נחמד לגור בו, יותר ויותר חיות בירכו האחת את השנייה, ולבסוף, לאחר שנים רבות, לא היה עוד צורך לייסד יום חג לנימוסים והליכות, פשוט משום שכל יום היה יום מיוחד כזה. החיות בירכו אחת את השנייה כל יום מתוך הרגל וסבר פנים, לא משום שהיו מודעות לכך, אלא בגלל שרצו. האחראי להצלחה זו היו  כמובן הסנאי, אבל גם האחראי על חנות התפוזים תרם לרבות וגם שאר המשתתפים באירוע עזרו להתממשות החלום.
גם השפן והיחמור הודו לבסוף בטעותם, והבינו שגם להיות נודניק לפעמים זה בסדר, במיוחד אם הדבר נעשה למטרה כל-כך טובה כמו זו.
והוועד לנימוסים והליכות??? יום אחד, בלי שום אזהרה מוקדמת, ובהפתעה מוחלטת -  הם התפוצצו בנפיחה רעשנית.
היו כל מיני סברות והשערות לגבי סיבת הפיצוץ, ורק התן והנשר – חוקרי מקר המוות של היער קבעו חד משמעית שהפיצוץ נגרם בשל אגו מנופח שיצא מגדר שליטה.

מסקנה – התמד ועשה דברים שאתה מאמין בהם והפץ אותם, גם אם כמה אנשים/חיות /ועדות אחרות מנסים להניא אותך מכך ולהסביר לך למה וכמה אתה טועה – אם תעשה את המעשים בצניעות ומתוך מקום נכון בתוך תוכך – בסוף תראה ברכה בעמלך.

באהבה ואחווה
יובל (goit).